Христо Пощаков
Събота, десети април

chitanka.info

„Какво хубаво тефтерче! — бе възкликнала Мария. — Виж как подхожда на чантата ми!“

Николай изпълни желанието й. Съвсем спонтанно, с открита душа — доволен, че може да й достави радост. Ако беше поискала, щеше да подари всичко в стаята си, заедно с въздуха, който дишаше. Защото вече бе подарил себе си, а в преобразения му, лишен от егоизъм свят, вещите бяха изгубили предишната си значимост.

Жегнати от спомена, очите му се навлажниха. Колоните от цифри върху листа трепнаха, заиграха неясен танц и се превърнаха в размазани островчета. Принуди се да свали очилата си. Извади кърпичка, смутено изтри стъклата, след това крадешком я прекара по клепките си.

Не го забелязаха. Срещу него Петкова продължаваше да се гримира, на съседното бюро Иванов прибираше папки с явното намерение да си тръгва.

— Чао, Кольо — измънка той и облече балтона си. — Остави от сметките и за утре.

"В него има и календарче за следващата година — бе продължила Мария. — Да видим в какви дни се падат празниците. "Докато той си играеше с косата й, тя съсредоточено заграждаше датите с кръгчета.

Петкова прекъсна мислите му. Николай разсеяно кимна с глава и с безразличие изпрати натъпканите й чанти, които изчезнаха зад вратата. Жизнена и цветуща, Мария се върна в него, усети, че от самотност му прилошава. Беше се заразил от неизвестна досега, жестока болест, чиито фази ставаха все по-тежки. „Мария, Мария!“ — звучеше в съзнанието му и тази единствена песен препускаше по отслабналата му воля.

Не искаше да признае, че тя го напусна поради собствените си груби интереси, продиктувани от известността на режисьора с пооредяла сива брада — роднина на нейна приятелка. Приличаше на проскубан козел и притежаваше солиден опит в разводите, но Мария упорито защищаваше постъпката си, като пред общите им познати твърдеше, че бил страшно умен, съвсем различен от другите, което неотразимо я привличало.

Оттогава измина доста време, ала с присъщата на безнадеждно влюбените наивност, подсилена с почти суеверна вяра, Николай смяташе, че тя неминуемо ще се разочарова от избора си и непременно ще го потърси. При най-лошо стечение на обстоятелствата, това трябваше да стане след няколко месеца — сама го беше предложила. Тогава щеше да има безболезнен повод да превъзмогне накърнената си гордост, а той бе готов да й прости предателството — обичта му го тласкаше към всякакви компромиси.

Струваше му се невъзможно да е забравила. Докато разглеждаше тефтерчето, Мария бе хванала ръката му и заявила съвсем сериозно: „Искам да обещаеш нещо: каквото и да се случи между нас, държа на твоя рожден ден да бъдем заедно. Гледай, десети април се пада в събота, отсега можем да си съставим програма. Преди обед ще се разходим из парка, след това ще отидем на ресторант, после на кино, изобщо ще прекараме деня само двамата. И всеки ще разкаже на другия как е живял, какво е постигнал. Обещаваш ли?“

Той се бе съгласил с усмивка — прикри, че казаното от нея го засегна. Приемаше Мария като неделима част от живота си и в собственото си бъдеще я виждаше до себе си. Не допускаше, че тя си е правила тънки сметки, методично се е подготвяла за раздялата и е била от онези практични жени, които дори да установят нова връзка, за всеки случай оставят вратичка към старата.

Потънал в горчиви размисли, Николай бе изгубил мярка за времето и влизането на чистачката го сепна. Тя поздрави, чевръсто размаха мокър парцал и без да се интересува от проблемите му затананика изтъркана от употреба, глупава песничка. Той въздъхна, прибра калкулатора в чекмеджето, събра на куп разхвърляните по бюрото листа и вяло се отправи към закачалката, където търпеливо го очакваше поизносения му кожух. След малко прегърбената му фигура, понесла всички нещастия на Вселената, се вмъкна в оживения поток от забързани хора, помъкнали елхи и пакети за новогодишните празници.

„Мария, Мария!“ — пееше тролейбусът на спирката. „Мария!“ — нашепваха снежинките по стъклата му. „Мария…“ — плачеха оголените дървета по улицата и отброяваха стъпките до дома му.

— Купи ли хляб? — попита майка му вместо обичайното „добър вечер“. — Не се събличай, отивай докато е отворено!

— Като се върне, да преточи сока на зелето в мазето — провикна се в коридора баща му. — Стига е мързелувал!

Все още замаян, Николай се смъкна по стълбите. Излезе през остъклената врата на входа и едва стъпил на тротоара, разбра, че с него става нещо особено, неизпитано досега. В главата му се въртяха думи, подреждаха се по определен начин, трептяха като струни на арфа и добиваха съкровен смисъл. Когато стигна до магазина за хляб, той изненадано промълви: Вървя по улицата заснежена над мен мъждеят лампите студении всеки срещнат женски силует ме кара да се взирам и изтръпвам

Николай влезе в магазина и се нареди на опашката, но думите не спираха да възникват. Блъскаха се, изместваха се една друга, продължаваха да се подреждат. Този странен процес сътвори нова строфа: Забивам нокти във дланта сии болката на сини възли поражда в мен копнеж огромен. Аз съм самотен и безпомощен…

Стана му тъжно и изпита неимоверна жалост към себе си. Преди да подаде парите на продавачката, успя да се стегне, но му се стори, че хората зад него са отгатнали тайната, а полулюбопитните-полусъчувствени погледи се впиват в тила му. Той се измъкна навън с облекчение, скри се зад ъгъла на пресечката… и думите отново заеха съзнанието му. По пътя към къщи те укрепваха, набираха сили, звучаха като тръби на орган. Отнета ми е свободата! Градът ме мачка със стените си оголении се присмива с хилядите си момичета. Една коса и две очи отчаяно обичам!

Стиховете се оформяха все по-лесно, страдаха с него и същевременно носеха успокоение. Околният полумрак доби лилава мекота, а сградите се превърнаха в ефирен декор — безплътен и увиснал във въздуха, чиято реалност се потвърждаваше единствено от топлината на хляба в ръцете му.

Николай вечеря набързо и въпреки протестите на баща му се затвори в стаята си. Новата дарба, която се бе появила напираше, предизвикваше непреодолимо желание да бъде фиксирана върху хартия.

Той се порови в шкафа и намери празна тетрадка. Седна на леглото, извади от джоба на сакото си химикалка и без да се замисля за литературните му качества, сравнително лесно написа първото стихотворение. След това започна друго, което не вървеше гладко. Задраскваше, поправяше, мъчително изживяваше сътвореното; блуждаеше, откриваше различни светове, останали затворени под пластовете на собствените му чувства. Измъчен, но удовлетворен, Николай го завърши и се зае със следващото.

Някъде към полунощ, той изписа и задната корица на тетрадката, ала бе убеден, че все още не е сътворил най-важното: не бе въплътил в стихове една илюзия, която страстно желаеше да се превърне в реалност.

Отначало идеята му се стори безумна, но пресъхналите му устни промълвиха „Мария!“, и реши да я осъществи. До обещаната среща оставаха ЦЕЛИ ЧЕТИРИ МЕСЕЦА, беше останал без сили да брои дните, които го деляха от рождения му ден. Искаше му се да сгъсти времето и същевременно да го ускори, а стиховете му да се превърнат в своеобразна машина — да го пренесат в бъдещето за да се срещне с нея; да чуе звукът на гласа й, да се увери, че тя наистина съществува!

Николай знаеше, че се самозалъгва, ала огромното му желание доминираше над разсъдъка и приковаваше очите му към окачения на стената пластмасов календар, чиито месеци, дати и дни се нагласяваха чрез прости механизми. Той стана, доближи се до него и пръстите му натиснаха малките бутончета. Смени годината, денят, месеца и датата. После се върна на леглото, взе тетрадката и написа на челната корица: Утре е рожденият ми ден, утре аз безмълвен ще те срещна…

Когато завърши стихотворението, почувствува, че силите го напускат. Не съблече дрехите си, загаси нощната лампа и притвори очи. Преди да се унесе в сън отново прошепна „Мария!“, стори му се, че по улиците запяха капки.

Събуди се късно, погледна часовника и се стресна — беше закъснял за работа с повече от час. Затича се към банята, оправи набързо тоалета си и като тапа изхвръкна към кухнята.

— Станал си раничко, друг път спиш до обед — отбеляза майка му, заета с приготвяне на мекици. — Хайде, честито момчето ми! — продължи тя и непохватно го целуна по бузата — внимаваше да не го оцапа с облепените с в тесто ръце. — Докато свърша със закуската, свали килима и го изтупай, сгънала съм го в коридора.

— Защо? И без това закъснявам за работа — отвърна Николай объркано.

— Събуди се най-сетне, днес е събота!

— Мислех, че е сряда… — измънка смутено, но срещна насмешливия й поглед и тръгна към вратата.

Гледката пред входа го изуми, през изтеклата нощ бе станало чудо. Снегът беше изчезнал, в чистото небе грееше слънце. Подухваше топъл вятър, който разнасяше по плочника хиляди бели листенца, опадали от цъфналите дръвчета в околните дворове. Николай се върна във входа, извади вестник от първата попаднала пощенска кутия и трескаво го разгъна. Не искаше да повярва на очите си, но броят беше от десети април.

Той изпусна килима и седна върху него. Постоя малко като гръмнат, после се окопити, скочи и го повлече към асансьора. „Не трябва да мърдам от къщи, Мария ще ме потърси!“

Остатъкът от деня премина в нетърпеливо очакване, но тя не се обаждаше. Късно след обед, изтръпнал от нерви, Николай вдигна телефонната слушалка и набра шестте цифри. Бяха се врязали в паметта му — толкова пъти ги бе премислял, струваше му се невъзможно да ги забрави.

— Имате грешка — отвърна миловиден женски глас.

Той отчетливо повтори телефонния номер и името, което изгаряше мозъка му.

— Същият е — разсмя се приятно непознатата. — За съжаление през последните двадесет години на него се е обаждала Весела, дори когато е била бебе. Не разбирам защо така настоявате тя да бъде Мария? Нима е незаменима?

Николай стъписан отпусна слушалката, смаян от невероятния факт. Реалността беше сменила измеренията си — беше изхвърлила от себе си съществуването на Мария. Бавно и нерешително, отново долепи хладната пластмаса до ухото си.

— Ало! — звънна нежна камбанка. — Защо мълчите?

— Кой знае колко ще платим за разговори — промърмори свадливо бащата в кухнята, после взе отварячка и я постави върху гърлото на запотена бутилка бира. — Повече от час дрънка глупости.

— Остави го на мира, поне спря да въздиша — защити го майката. — Я да направя торта, чух, че кани някакво момиче на гости. Но преди това ще поднеса подаръка, който купихме за рождения му ден.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.